Z. Vybíral: Psychologie lidské komunikace. Praha, Portál 2000, str. 192 - 203 (upraveno).

	10.    Pře sofistiky a rétorské filozofie: inspirace ze starověku

10.1 Zájem o ústní komunikaci

Zlatý věk ústních sporů dokládají téměř všechny dialogy Platonovy (427-347 př. Kr.). Dialogy či filozofické rozpravy byly plné citací a odkazů na předchozí i dávné debaty.

Orální (ústní) komunikaci charakterizuje učení se nazpaměť, ústní předávání zpráv, jejich vysoká věrohodnost, trénink argumentace a dalších rétorských dovedností. Po formální stránce je zde vytvořeno umění "složit řeč", dát jí strukturu, dodat na zajímavosti, složit ji tak, aby zaujala. Řečník musí umět přesvědčit, získat druhé pro svou myšlenku. V tomto umění se trénují v Athénách děti, kterým vždy v určitý svátek "otcové vystrojili závody v přednášení výpravných básní" (Platon: Timaios). Platon se ve svých návrzích zákonů dokonce vážně zabýval ustavením zákona pro múzické závody: pro vystoupení rapsódů, recitátorů.

10.2 Sofistika

Počínaje 5. stoletím př. Kr. se v Řecku konstituuje povolání potulných sofistů (sofista - původně "mudrc", tento význam je však záhy "vyprázdněn"), kteří za peníze informují, vykládají, přednášejí argumentaci a formou diskuse vyučují řečové dovednosti a pohotovosti - umění přesvědčivě mluvit. Je to výuka placená, kterou absolvují ti, kdo se připravují na funkce v obci - v politice, u soudu apod.

Sofisté vystupují v Platonových dialozích většinou jako řečoví protivníci filozofa Sokrata (asi 470-399 př. Kr). Řada dalších dobových sofistů je v nich zmiňována. Sokrates se snaží jasně odlišit a ukázat, že jeho řeči nejsou pouze výukou "dovednosti mluvit", učením zdánlivé moudrosti, nýbrž jsou filozofováním, spěním k opravdové moudrosti. Útočnost Sokratových vyjádření směřovaných na adresu sofistů se různí dialog od dialogu. Někdy je toleruje: "pokládám je za velmi zkušené v mnohých druzích řeči..., ale poněvadž těkají od města k městu a nikde nemají zřízených vlastních domovů, bojím se, že snad nemají pochopení pro filozofy..." (Platon: Timaios) většinou je ale vůči nim jízlivě nesmiřitelný.

Nejsouvislejší Sokratova řeč je představena v Platonem sepsané "Obraně Sokrata", v předsmrtné řeči sedmdesátiletého starce před athénským soudem, kam byl pohnán za to, že "kazil mládež, syny nejbohatších občanů" svou vírou nikoli v bohy uznávané v Athénách, ale vírou v tzv. "daimonia". V úvodu Sokrates zpochybní praktiky dobového řečnictví, aby se v závěru monologu znovu vrátil k myšlence, že se hájil možná neúčinně, leč tak, že se nesnažil zalíbit. Sokrates odmítl "mluvit takové věci, které by byly bývaly nejpříjemnější vašemu sluchu", a po pravdomluvné řeči (sám je o tom, že má pravdu, přesvědčen) hrdě vyhlásí: "Raději si volím po takové obraně zemříti nežli po oné žíti."

Nezanedbatelná část slovní komunikace měla v Řecku podobu eristiky - umění vést pře. Umět se s nepřáteli odvážně přít bylo znakem kultivovaného Řeka. Z četby athénských dialogů cítíme potěšení z vítězství v debatě a z usvědčení protivníka z řečové "nezdatnosti". Rivalita a soutěživost Řeků se asi ne vždy řídila Hésiodovým krédem, že "soutěž je možná jen mezi rovnými".

Dialog se sofisty byl vzrušující pří (éris) pro Sokrata. Zde je ukázka z dialogu, v němž Platon představil hledání definice sofisty:
"Sofista tedy má, jak se nám objevilo, ve svém majetku jakési zdánlivé vědění o všech věcech, ale ne pravdu.
...zdalipak je už jasno, že to je odrůda kejklířů, protože je napodobitel skutečnosti, či se ještě rozpakujeme, zdali snad opravdu nemá vědění o všech těch věcech, o kterých je podle zdání schopen se přít?" (Platon: Sofistes)
U části pozdějších filozofů si ovšem i Sokrates sám vysloužil obvinění z používání sofistické taktiky: "Vzešla-Ii z toho začasté nezodpovědná eristická pojmová hra, nad níž lámal a zlomil hůl Aristoteles, hanobě ji jako ,sofistickou', třeba pro spravedlnost dodat, že... iniciátorem byl také Sokrates svými dialektickými záludnostmi, které nebývaly vždy prosty eristických léček." (Fischer, 1994)
V kulminující řecké orální kultuře podal věcnou definici sofisty posléze Aristoteles (384-322), který byl od svých sedmnácti po dvě desítky let členem Platonovy Akademie, později učitelem Alexandra Velikého a nakonec zakladatelem vlastní filozofické školy v athénském Lykeiu: "Sofista předstírá, že rozumí tomu, co nezná. " (Aristoteles: O sofistických důkazech)

Aristoteles rozlišoval mezi sofistikou a eristikou z hlediska záměru: "Milovníci sporů a sofisté používají týchž argumentů, ale ne s týmiž úmysly, a tentýž argument bude sofistický i eristický..., eristický bude, pokud se jím usiluje o zdánlivé vítězství, sofistický, pokud se jím usiluje o zdání moudrosti." (O sofistických důkazech)

Sofisté byli velmi inteligentními reprezentanty své doby a nesporně zanechali vliv v evropské komunikační kultuře. Jejich krédem byla teze, že "měrou všech věcí jest člověk", myšlenka přitažlivá dodnes.

Ofenziva komunikační a systemické psychologie ve druhé polovině 20. století, rozvoj kybernetiky a teorie systémů sice zbavuje jednotlivého člověka (monádu) aureoly, s níž byl "mírou všeho", a za významnější se považuje kontext a vztahy k (nebo "v") systému, ovšem ani zdaleka není takovýto pohled na člověka jediným určujícím.

Další stopou zanechanou sofisty je charakterizování určitého typu slovního projevu jako "sofistikovaného", pokud je v něm patrný akcent na formulace, jež dobře vypadají, převládá v něm spřádání komplikovaných úvah (při určité povrchnosti), konstrukce, zdobnost a nejednoznačnost myšlenkových závěrů. Ti, kdo produkují takové projevy, se snaží vzbudit zdání vzdělanosti, event. toho, že "všemu rozumí" apod. V angličtině, kde se adjektiva sophisticated užívá častěji, rozumí se jím "zkušený, znalý světa, intelektuálně na výši, náročný, s kultivovaným vkusem"; a rovněž: "velmi složitý" či (někdy) "klamný". Z jiného významu (a sice: "určeno pro úzký okruh") vycházela patrně nedávno jedna z bank, nabízející na trh sofistikovaný produkt.
Samotné označení "sofisté" a vyvozování podstatných rozdI1ů v "myšlenkové kvalitě" mezi sofistikou a filozofií bylo v dějinách vícekrát zpochybněno. Připomeňme velmi originální názor Baconův: "...označení sofisté, jež s opovržením vmetli ti, kdo chtěli být považováni za filozofy, do tváře starým rétorům Gorgiovi, Protagorovi, Hippioví, Polovi a jež se pak tradovalo, hodí se vlastně na tento druh filozofování obecně, na Platona, Aristotela, Zenona, Epikura, Theofrasta i na jejich následovníky Chrysippa, Karneada a ostatní. Rozdíl byl jen v tom, že ti první byli neustále na
cestách a dávali si platit, obcházeli obce, stavěli na odiv svou moudrost a žádali za ni peněžitou odměnu, kdežto druzí si počínali vznešeněji a ušlechtileji, bydlili na jednom místě, otevřeli školy a filozofovali zadarmo. Přesto byli jedni i druzí školští (třebaže se v ostatním lišili), zaváděli učené spory o věci, zakládali nejrůznější filozofické sekty, přicházeli s kacířskými názory a hájili je..." (Bacon, 1990, s. 109)

Ještě jeden historický dosah sofistů je dodnes aktuální: často to byli učitelé politiků, a to tak vlivní, že celá politika Athén je někdy viděna jako umění zacházet s jazykem a vítězit dovednou rozpravou před shromážděním lidí (tento rys zdědí po čase rovněž Řím, zprvu bojovně naladěný proti "pouhým řečem"). Mluvené slovo jako nástroj komunikace mezi lidmi mělo nedostižný náskok před písmem, jež Řekové převzali od Féničanů.

10.3 Rétorika

10.3.1 Definice rétoriky

Rétoriku jako praktický řečnický výkon lze definovat nejstručněji s Kantem jako "výmluvnost a krásnou mluvu". Rétoriku jako teoretickou nauku o této výmluvnosti pak chápeme jako "učení o tom, jak působivě formulovat myšlenky a získávat posluchače na svou stranu" (Kraus, 1981). Z novodobé historie je v tomto směru snad nejznámějšího amerického obchodníka Dala Carnegieho.

Účinnost dobře ovládané rétoriky vystihuje fakt, že v posluchačově mysli dochází k posunu od otázky "co řečník říká" k odpovídání si na otázky: ,jak to říká" (jak krásně!), "komu to říká" (říká to mně, má ke mně důvěru, já mu za to stojím atd.), event. "za jakým účelem". Otázky nad rétorským výkonem jsou podstatnými vodítky pro psychologické rozebírání účinku komunikace.

10.3.2 Představy o rétorice ve starověkém Řecku

Umění promlouvat a připravovat si řeč se vyučovalo již ve starověkém Řecku. Podle mnoha historiků a teoretiků komunikace byl dobový výcvik v rétorských dovednostech hlavní složkou ve vzdělání Athéňanů a rétorika měla daleko větší význam než filozofie (srov. Postman, 1999). Slovo "rétorika" je odvozeno od rhesis - řeč. První rétorskou školu založil roku 427 př. Kr. v Athénách Gorgias. V této "profesi" se posléze proslavil zejména Demosthenes (384-322 př. Kr.) svými "filipikami" proti makedonskému králi Filipu II., otci Alexandra Velikého. Demosthenovo dobové řečnictví posloužilo jednoznačně politice, když jeho výmluvné rétorské brojení proti nové velmoci Makedonii pomohlo Řekům o několik let prodloužit řeckou autonomii.

V dialogu "Faidros" předvádí Platon na příkladu řečí o lásce, jak se posluchač rétorského vystoupení či četby nechá unést "řečnickou stránkou" projevu natolik, že mu zcela unikne obsah (přizná se zde k tomu sám Sokrates!), dostávaje se v okouzlení až do jakéhosi "bakchického vytržení" nad řečníkovým stylem.

V jednom ze svých nejvážnějších spisů, v "Ústavě", se Platon v závěru uchýlí k tomu, že typického člověka čtyř "vadných" společenských zřízení (lakonského/timokratického, oligarchického, demokratického a tyranie) popíše kromě jiného i podle stylu vystupování a mluvy.

Člověka timokracie charakterizuje jako domýšlivého, ctižádostivého a v řeči řevnivého. Spekulativně stanovuje, že takový člověk je více pod vlivem žen (manželek, matek) než otců, kteří v jedinci spíše pěstují rozumovou stránku:

Když žena vidí, že její muž usiluje o peníze netečně, že nebojuje a nehádá se o ně v soukromí, na soudech ani na veřejnosti, nýbrž že to vše s klidnou myslí snáší; když tato žena stále pozoruje, že muž obrací svou pozornost jen k sobě samému, k ní však že neprojevuje ani velkou úctu, ani nevážnost, je tím vším rozhořčena a vyjadřuje se před synem, že jeho otec není muž, že je nadmíru povolný, a uvádí jiné takové a podobné důvody, jaké v těchto případech ženy s oblibou omílají." (Platon: Ústava VIII., 540d) Tuto ukázku lze číst jako jedno z prvních doložení komunikačního diskvalifikování mezi manželi.

Platonův postřeh je svou psychologičností sice ojedinělý, avšak tím pozoruhodnější. Řečtí mužové mohli být k "tréninku" v řečnictví nuceni i svými ženami; v soukromí se zřejmě ocitali pod tlakem, aby nebyli "povolní" a dokázali ochránit majetek a rodinu. Slovní "boj" a vítězství v "hádce" bylo vysoce oceňováno. Na veřejné "řečniště", i podle Platona, však vstupuje především politik.

Platon (pravděpodobně jako první) kladl přitom velký důraz na původnost řeči, dávaje ji do kontrastu vůči napodobování. V "Ústavě" dokonce navrhuje vykázat z obce ty (básníky), kteří by jen a jen napodobovali a mluvili o věcech, o nichž nemají sami znalosti. Platon vyžadoval slovesný projev "prostý", založený na sdělování vlastních zkušeností, k jejichž předání by neměl řečník napodobovat gesta a celkový styl vystupování nikoho jiného. I zde je vedena skrytá polemika se sofisty.

V dialogu "Faidros", který je po třech pronesených řečech o lásce věnován pronikavému rozboru dobové rétoriky, shrnuje Platon tehdy vyučované požadavky, kladené na řečnické umění. Řeč se má skládat z:

- úvodu,
- vypravování, event. svědectví,
- důkazů,
- pravděpodobností a dotvrzování, event. vyvracení.

Platon dále poukazuje na rozvinutí řečnických taktik, jakými byly např. nepřímá hana či nepřímá chvála, zdvojování, různé slohy (průpovědní, obrazný, lítostivý, vzrušující) atd.

Rétorika byla rozpracována do velkých podrobností. Řekové rozlišovali mezi těmito řečnickými "žánry": veřejným projevem, soudním monologem (žaloba, obhajoba), soudním dialogem (výslech) a oslavným projevem (chvalořeč, řeč svatební, narozeninová, řeč nad mrtvým, řeč před bitvou). Existovaly vzory řečí v jednotlivých žánrech, vyučovalo se zdvořilostním či "skromnostním" výrazům (jak zapůsobit na posluchače jako člověk skromný). Některá frazeologická spojení a slovní klišé se ustálila natolik, že ze slovní zásoby nevymizela dodnes. Ze starověké řečtiny pochází obraty házet perly sviním, velbloud uchem jehly, kolo štěstěny, psát do vody - obdoba "mluviti do větru", buď dobré mysli, neztrácej hlavu a další.

Aristoteles ve svém díle "Rétorika" postuloval tuto triádu řečnických úkolů: ethos, pathos a logos. Logu, logické a racionální stránce řečnického projevu, přidělil pět dalších úkolů:

- invenci (k níž je nutné důkladné shromáždění materiálu); - organizaci (i ze školních lavic známe klasické podbody, podle nichž má projev mít "úvod", vlastní "stať" - dle Aristotela takzvané argumentatio - a "závěr");
- styl;
- zapamatování;
- přednes.

Na názory starořeckých filozofů se odvolávali tvůrci nejrůznějších teorií komunikace. Koncem 20. století byl význam starořeckých intelektuálních modelů vícekrát připomenut a mnohdy nově prozkoumáván. Několik příkladů: Postman (1999) se znovu zabývá Sokratovou obhajobou a účelem tehdejší rétoriky; Chomsky (1998) obhajuje Platonovo tvrzení, že "co lidé znají, nemůže pocházet ze zkušenosti", dokonce i ideu, že "si poznání pamatujeme z předešlé existence"; Goleman (1997) vystavěl svůj model "emoční inteligence" na východiscích z Aristotelovy Etiky Níkomachovy.

10.3.3 Římská rétorika: návaznost i opozice
Svého vrcholu dosahuje rétorika v Římě. Římský princip rétoriky zněl: "Non multa, sed multum" (Ne mnohá, ale mnoho). Podle tohoto stručného vystižení měl dobrý řečník umět vyjádřit hodně málo slovy. Dochoval se i výrok odpůrce řecké rozvláčnosti Marca Porci a Cata (234-149): "Rem tene, verba sequentur!" (Drž se věci, slova se dostaví sama.) O tom, že rétoři a učitelé řečnictví nebyli vždy v oblibě, svědčí fakt, že Cato roku 161 př. Kr. vyhnal z Říma na čas učitele rétoriky a filozofie. Přesto se rétorika nezaďržitelně rozvíjela i teoreticky, ve spisech největších filozofů.

Řím za císaře Vespasiána měl již svého prvního státního učitele rétoriky, jímž byl Marcus Fabius Quintilianus (asi 39-95), autor pojmu "somatická rétorika" (soma - tělo). Quintilianus tak byl patrně první, kdo vyčlenil oblast neverbální, tělové komunikace a vyučoval jí jako samostatné disciplíně. Je považován za autora první učebnice rétoriky a verbální pedagogiky "Institutio oratoria" (překládáno jako Základy řečnictví, event. Učebnice řečnictví). Tento spis ovlivňoval kulturu vzdělávání v Evropě až do období humanismu.

Z autorů a děl z doby římské připomeňme Cornelia Tacita (asi 55-120) a jeho "Rozpravu o řečnících", jeho vrstevníka Epikteta - především však Cicer(on)a, Římana, který první navázal na řeckou kulturu.

Marcus Tullius Cicero (105/106-143), autor slavných "Tuskulských hovorů", jež mohou být v některých pasážích dodnes inspirativním traktátem o poznání lidské psychiky, zdůrazňoval výmluvnost, přirozenost (dbát přirozenosti své a nenapodobovat přirozenost druhých) a uměřenost, požadavek, který Cicero převzal od Platona a Aristotela. Jeho rétorika učinila podstatný krok od formy zpět k obsahu, zdůrazňujíc primární důležitost obsažnosti pronášené řeči. Krédem Cicera bylo, že "bohatý obsah rodí i bohatou formu".

Úkoly řečníka podle Cicera byly:
1. dokázat pravdu (být přesvědčivý, mluvit k věci);
2. získat si sympatie (uspokojit naslouchající);
3. pohnout k jednání (mluvit ku prospěchu druhých).
Je jasné, že řečníkovi má jít:
- o přesvědčování, získávání pro vyslovené a šíření pravdivého (důraz na aristotelský ethos a logos);
- o to, aby upoutal, strhl pozornost, nadchl (u Aristotela pathos);
- o to, aby jeho výzev (příkladu) následovali druzí.
Ve spise "O povinnostech" patří k pozoruhodným pasážím jeho "diagnostika" řečnických nešvarů. Odsuzoval např. "pochlebovačství" (řeči, které chtějí "lechtat lehkomyslný dav" - připomeňme, že již Platon odsuzoval "poklonkování" či "lichotníky vůči největším bídákům"), přetvářku a licoměrnost, neslušnost, spory, urážení, mnohomluvnost, okázalost. Vyzdvihoval naopak řeč "spojující vědomím pospolitosti", pohotovost při výmluvnosti, ochotu řečnit (např. obhajovat před soudem) zdarma, slušnost, pomáhání chudým, povolnost při vyjednávání.
Cicero byl ovšem kritický ke stavu "řečnické schopnosti" ve starověkém Římě, místy "truchlil nad úpadkem výmluvnosti, nechci-li říci nad jejím zánikem, kdybych se neobával, že by se zdálo, jako bych chtěl touto stížností chválit sebe sama. Je nám ostatně všem zřejmé, jak velké řečníky jsme ztratili, jak málo je nových a ještě méně je těch, kteří něco dovedou, a zato jak mnoho je takových, kteří mají jen drzou odvahu" (O povinnostech).

Seneca (asi 4 př. Kr.- 65 po Kr.), další z velkých teoretiků řečnictví, přišel s kratšími větami než Cicero, s rychlejším střídáním úhlu pohledu, využíval přirovnání, citátů, slovních hříček, jeho styl byl emotivnější, méně logicky střízlivý. Senecův řečnický styl byl označen jako "nový" a sklízel obdiv u mladých posluchačů.

10.4 Kritika řečnictví

Kritice řečnických projevů je věnována celá druhá část Platonova dialogu "Faidros". Faidros Sokratovi říká, že "slyšel mluvit..., že není nutné tomu, kdo hodlá být řečníkem, učením poznávat věci", ale že mu stačí jen vědět, které věci se "budou zdát" posluchačům dobré nebo krásné. Řečnictví že je "přemlouvání", ne objevování pravdy. To byla ovšem voda na Sokratův mlýn. Kritizuje řečnictví, že dokáže přemluvit posluchače, aby dělal špatné věci místo dobrých, že může mluvit o zlém jako o dobrém atd. Řečnické umění kritizuje jako psychagógii - "kouzelnické vodění duší skrze řeči" za nos. Sokrates pak odliší dva druhy řečí: zatímco jeden se mu zdá jako "sehraná hra", druhý se opírá o jasné vymezování pojmů. Sokrates (a tedy vlastně Platon) kritizoval na řečnictví nadřazení působivosti (přesvědčivosti a přemlouvání) nad pravdomluvností, jež je odsunuta na vedlejší kolej.

Dva druhy řečnických výkonů - sofistická hra a pravá rétorika - a rozdíly mezi nimi přitahovaly pozornost filozofů po staletí. Například Kant v roce 1790 odlišuje mezi pravou rétorikou a řečnickým uměním, jakožto uměním "používat slabostí lidí ke svým účelům". Toto "záludné umění... dokáže lidi jako stroje pohnout v důležitých věcech k soudu, který by při klidném přemýšlení u nich musel ztratit váhu... Také se povzneslo, jak v Athénách, tak v Římě, na nejvyšší stupeň pouze v době, kdy stát se řítil do své záhuby..." Pravá rétorika je naproti tomu - a to jak u Platona či Cicera, tak u Kanta - spojena s mravností, s jasným rozlišováním dobra a zla. Pravý rétor nezneužije své dovednosti k tomu, aby obec posluchačů přesvědčovalo zlém, že je dobré. Srov. Kant (1975), Císař (1998) a jinde.

Sokratovu argumentaci měl ve velké oblibě pozdější kritik řečnictví Epiktetos (50-140). Podobně jako jeho řecký idol, i on se velmi polemicky vyslovovalo dovednosti, za kterou si nechávali od dob sofistů obratní řečníci platit: "Řečnická schopnost, ona okrašovatelka slov, ačli je to vskutku nějaká zvláštní schopnost, co jiného dělá, než že když se zavede o něčem hovor, krášlí a skládá slůvka asi jako kadeřníci vlasy v účes?"

Epiktetos se odvolává na Sokrata, cituje a doplňuje komentáři např. jeho myšlenky z předsmrtné "Obrany":
" ... Vždyť by se pro mne ani neslušelo, soudcové, abych v tomto věku přicházel k vám jako nějaký mladíček s vyšperkovanou řečí.
Jako mladíček, říká. Neboť to je opravdu hezounké umění - vybírat slovíčka a skládat je a pak je na veřejnosti půvabně předčítat nebo pronášet a za předčítání si k tomu říkat: „To, na mou duši, mohou chápat jen málokteří!'... "

Jsme tu svědky Epiktetova brilantního metakomunikačního vývodu. Upozorňuje, že sebereflexe řečníka může být sebevzhlíživá, může podporovat ješitnost, řečník si může nad sebou pomyslet: Ó, jak se mi daří krásně mluvit.

Tyto reflexe jsou pro starověký Řím příznačné. Orální kultura, jež by navázala na rozbujelou mluvní kulturu Athén, si zde musela složitě vybojovávat své místo na slunci. Až do poloviny 2. století př. n. 1. zde bylo, jak píše např. Ortega y Gasset, "pronásledováno jakékoli čistě intelektuální zaneprázdnění". Návaznost na Athény byla nemožná i proto, že urození Římané neuměli do Cicerovy doby řecky (zhruba do roku 150 př. Kr.). V Cicerovi, Senecovi, Epiktetovi nebo třeba epigramatickém básníku Marlialovi (41-100) nacházíme ovšem důkazy, že psychologické reflexe mezilidské komunikace pokročily dál.

Z dalších Římanů zaslouží zmínku císař, významný zákonodárce a filozof Marcus Aurelius (121-180), autor "Hovorůk sobě", který dovedl k vrcholu původem řeckou stoickou filozofii. Byl mocně ovlivněn Senecou a Epiktetem.

Ze zápisků Marka Aurelia bývají citována například svobodomyslná slova: "Nikdo na světě ti nemůže bránit jednat a mluvit pokaždé v souladu s přírodou, jejíž jsi součástí."

V "Hovorech k sobě", se dostává ke slovu hlasitá kritika rétoriky. V úvodu vyjadřuje autor vděčnost několika učitelům, díky nimž se "nedal na scestí sofistického horlitele, nepsal... o prázdných teoriích a neupadal v mravoučná kázání". Stejně jako filozofování napadá i řečnictví za "rétorické a poetické krasořečnění", za okázalost, "hru" na někoho, kým člověk není, za neupřímnost. Na jiném místě "Hovorů" kritizuje rozvláčnost a všetečnost řečnictví. Člověk si má uchovat sám ,jasnou mysl a nezávislost". K naplnění této výzvy patří ostražitost vůči lichocení a licoměrnosti, jednotlivec nemá bez odporu přisvědčovat žvanilům, nemá sám "halit své myšlenky v cetky řečnictví" atd. Má se zabývat hlavně sebou, a nikoliv druhými, v sobě má hledat zdroje síly i slabosti, radosti i zla, podráždění, hněvu.
Poučná je i Aureliova poznámka o zastarávání slov, upozorňující nás na nejspíše velmi nápadný vývoj slovní zásoby, který císař v éře starověkého Říma pozoroval (srov. Kniha 4., odst. 33). Z dnešního pohledu můžeme snadno najít v Aureliových "Hovorech k sobě" prapočátky asertivity či některých zásad psychoterapie.

Jedním z deseti práv asertivního jedince je tzv. právo změnit názor. K tomu, o 18 století dříve, římský císař napsal: "Každý náš soud je měnlivý. Či je snad někde člověk, který by byl svůj soud nikdy nezměnil?" A jinde: "Máš stále projevovat... ochotu změnit své stanovisko, kdykoliv se naskytne někdo, kdo tě chce opravit a odvrátit od nesprávného mínění. Ovšemže tato změna mínění má vždycky vycházet z přesvědčení, že je to spravedlivé a obecně prospěšné, a z podobných pohnutek, a nikoli z naděje na příjemnost nebo slávu." Srovnáme-li v tomto směru "Hovory k sobě" s příručkami asertivity, zjistíme, že etický dodatek k právu "měnit názory" leckde chybí (při asertivní řeči nemusíme vysvětlovat, proč jsme změnili názor, event. můžeme klidně říci, že "nevíme"). Asertivita je v mnohém spíše novodobou tváří sofistiky a nepravé rétoriky než filozofie a rétoriky pravé.

Literatura k další četbě (výběr):
Aurelius, M.: Hovory k sobě (1969).
Epiktetos: Rukojeť. Rozpravy (1972).
Fischer, J. L.: Případ Sokrates (1994).
Kraus, J.: Rétorika v dějinách jazykové komunikace (1981). 
Tretera, I.: Nástin dějin evropského myšlení (1999). 
Vemant, J.-P.: Počátky řeckého myšlení (1993).